SOLARIS Del et.
Chris! Kom hit! Du trengs her.
Han spaserer minst en time hver morgen.
Han får ikke dra tilbake før. Han arbeider mye. Hele nettene.
Uff, denne solaristikken!
Han minner om en revisor som gjør opp regnskapet.
Vi ventet deg i går.
Han ville løpe sin vei da han så meg.
Hei.
Vi burde ikke forstyrre i dag.
Så gamle vi har blitt... Du trenger ikke unnskylde deg.
Alt vil avhenge av den første rapporten fra stasjonen.
Mannskapet sender uforståelige data.
Hvis han bekrefter at arbeidet der er umulig -
- så fjerner de stasjonen fra Solaris' omløpsbane.
Han forstår det.
Du lovte å snakke med ham. Jeg tok med filmen.
Ja, selvsagt.
Kunne gutten bli hos dere noen dager?
Anna kan passe ham. Hun vil ha mer tid nå.
Når flyr han?
I morgen tidlig er han ikke her lenger.
Så fint det er her!
Dette huset ligner på bestefars. Jeg liker det veldig godt.
Vi ville bygge et som det.
Jeg liker ikke nymotens greier.
Jeg bør nok gå.
Jeg har masse å gjøre.
Skal du ikke bli?
Jeg har sett den mange ganger.
21 dager uti ekspedisjonen foretok Visjnjakov og Fechner-
- en forskningsflyving over Solarisoseanet.
De kom ikke tilbake, og vi lot alarmen gå.
Vi ble nødt til å innstille søket på grunn av tåka.
Alle redningsfartøy vendte tilbake til stasjonen, -
- bortsett fra lastehelikopteret, som ble fløyet av Burton.
Han kom ikke tilbake før det var blitt mørkt.
Han begynte å løpe... åpenbart i sjokktilstand.
En mann med mer enn elleve års flyging bak seg.
Dette var svært overraskende.
Han ble snart bedre, men ville ikke forlate stasjonen -
- og ville ikke heller nærme seg vinduet som vendte ut mot havet.
Så skrev han fra klinikken at han forberedte en uttalelse -
- om en veldig viktig sak, kritisk for solaristikkens skjebne.
Utmerket! La ham selv fortelle!
Det er på tide å gi ordet til Burton.
Takk.
Da jeg gikk ned i 300 m, ble det vanskelig å holde høyden...
...siden det begynte å blåse.
Jeg konsentrerte meg om å styre helikoptret-
- og så ikke ut av kabinen på en stund.
På grunn av det havnet jeg i tåke.
- Var det vanlig tåke? - Selvsagt ikke.
Det virket være en kolloid, klebrig substans.
Den dekket alle vinduer.
Jeg begynte å miste høyde på grunn av motstanden i tåken.
Jeg så ikke solen, men tåka skinte rødaktig der den burde være.
Etter en halvtime kom jeg ut på et stort, åpent felt.
Det var rundt, med en diameter på noen 100 m.
Det var da jeg oppdaget forandringen i havet.
Bølgene la seg og overflaten var nesten gjennomsiktig.
En gul leire samlet seg under den.
Da den reiste seg ut av vannet glitret den som glass.
Så begynte den koke, skumme... og stivne til.
Det lignet brent sukker.
Leira samlet seg i store klumper-
- og dannet langsomt ulike figurer.
Jeg begynte å bli trukket mot tåkebanken og måtte kjempe imot.
Da jeg så ned igjen, så jeg noe som liknet en hage.
En hage?
La oss fortsette!
Jeg så trær, hekker, akasier, små veier...
Alt var av samme substans.
Hadde disse trærne og plantene blader?
Er akasie en busk?
Nei, alt var som gips, men i naturlig størrelse.
Så begynte alt å dirre og brekke fra hverandre.
Det boblet stadig kraftigere og ble dekket med gult skum.
Dere kan se det med egne øyne.
Alt jeg så skal ha blitt festet på film.
Da foreslår jeg at vi avslutter samtalen -
- og ser på det med egne øyne.
Nå, vis filmen din! Det skal bli interessant.
Er det alt? Er dette hele filmen din?
- Ja, det er alt. - Men vi forsto ingenting.
Vi så jo himmel. Hvorfor filmet du himmel?
Det er nok tåka jeg fortalte om.
Jeg er helt overrasket.
Bevisstheten kan ha blitt påvirket av Solarisoseanets biostrøm, -
- ikke bare er en enorm hjerne, men også en tenkende substans.
Den hypotesen er tvilsom.
Var du ikke syk den dagen?
Det er nytteløst å se mer.
Vi begynner herfra. Jeg så en flytende gjenstand på overflata.
Det så ut som Fechners romdrakt. Det så ut som et menneske.
Jeg snudde for ikke å miste den av syne.
Da så jeg plutselig figuren reise seg litt-
- som om den fløt opp til midjen i en bølge.
Dette mennesket bar ikke romdrakt og rørte på seg.
- Jeg forstår ikke... Et menneske? - Ja, et menneske.
- Vent litt. Så du ansiktet? - Ja.
Hva var det for et menneske?
Hvem var det?
Det var et barn.
- Har du sett barnet tidligere? - Nei, jeg husker det iallfall ikke.
Da jeg fløy nærmere...
...merket jeg noe uhyggelig.
Hvordan det?
Jeg...
...forsto ikke straks hva det var.
Men så forsto jeg at det var uvanlig stort.
Gigantisk, men det er et vagt begrep...
Det var fire meterlangt-
- og hadde blå øyne og svart hår.
Er du syk?
Vi kan utsette møtet.
Jeg fortsetter.
Det var helt nakent, som en nyfødt baby.
Og det var fuktig... eller snarere glatt.
Huden glinset.
Det duppet opp og ned på bølgene -
- og rørte seg dessuten selv. Det var avskyelig.
Unnskyld. Jeg spoler fram. Det er ikke så mye igjen.
Burtons utsagn kan være resultat av en hallusinasjon -
- framkalt av atmosfæren med formørkingssymptom -
- som forårsaket en aktivering av hjernebarkens assosiative sone.
Rapporten stemmer nesten ikke med realiteten i det hele tatt.
Hvor stort er dette "nesten"?
Et øyeblikk.
Doktor i fysikk Messenger er av en annen oppfatning, -
- og mener at Burtons informasjon kan være riktig, -
- og trenger å bli studert inngående.
Det var alt.
Jeg så alt med egne øyne.
Jeg er av en annen oppfatning.
Vi står ved kanten til en stor oppdagelse -
- og det må ikke hindres av det faktum -
- at vi støtter oss på en lekmanns observasjoner.
Selv om hver forsker kanskje misunner denne flygeren -
- for hans åndsnærværelse og observasjonsevne.
Dessuten har vi i lys av de siste opplysningene -
- ingen moralsk rett til å avslutte forskningen.
Jeg forstår hvordan professor Messenger har det.
Men la oss se tilbake litt.
Solaristikken står i stampe på ett og samme punkt.
Alle disse årenes arbeid har vist seg å være forgjeves.
Det vi nå vet om Solaris er av negativ natur-
- og ligner et fjell av spredte fakta som det er umulige å romme -
- innen rammen av en forståelse.
Vi er i samme situasjon i dag.
Solaristikken utarter...
Hovedspørsmålet er langt mer alvorlig enn bare solaristikken -
- og gjelder grensene for menneskelig viten.
Gjennom å opprette en kunstig grense for viten -
- begrenser vi konseptet med det grenseløse tenkingen -
- og når vi begrenser framskrittet gjør vi tilbakegangen mulig.
Jeg spør igjen hva du mener med at informasjonen min -
- nesten ikke reflekterer virkeligheten?
Jeg så jo alt med egne øyne. Hva betyr "nesten"?
"Nesten" betyr at faktiske fenomener-
- kan ha fått deg til å hallusinere.
I hardt vær er det lett å forveksle-
- en vaiende busk med en levende skapning.
For ikke å snakke om en fremmed planet.
Det er ingen fornærmelse mot deg.
Hvilke følger vil professor Messengers synspunkt få?
Praktisk talt ingen i det hele tatt.
Forskningen på dette området kommer ikke til å fortsette.
Jeg vil avgi en erklæring.
Kommisjonen krenket meg ikke, men ekspedisjonens stemning...
Og så videre.
For tiden er det god tone å knise når noen omtaler Burtons rapport.
Takk, Burton. Vi er gamle kjente, men jeg har visst så lite om deg.
Du var veldig vakker.
Det mener du ikke. Men takk.
Unnskyld.
Nå, Chris. Hva syns du?
Hvis det er greit vil jeg snakke med sønnen din på tomannshånd.
Jeg vil ikke framstå som en idiot i dine øyne igjen.
Jeg venter nede ved husken.
- Hva er det for en dum person? - Ikke si sånt.
Han er tydeligvis ille til mote.
Han kjenner at han trenger seg på avskjeden vår.
Men han har kommet, siden han har et viktig ærend.
Jeg ville også helst vært i fred i dag.
Vi snakker ikke så ofte med hverandre.
Jeg er glad du sier det.
Selv om det er siste dagen.
Siste dagen...
Når noen avskjeder er tatt-
- føles det alltid grusomt etterpå.
Tanten din kommer! La oss ses ettermiddag! Vi må prate.
Hvorfor ba du denne Burton akkurat i dag?
Hvor skal gjestene sove? Hos deg, eller i rommet der oppe?
Der oppe, tenkte jeg...
Jeg går ned til møtet... ved husken.
- Men kanskje... - Vent litt...
Kan du vente med rommet ditt?!
Du, Chris!
Hva skjedde?
- Hva er det som står der? - Hva er du redd for?
- Som står og ser i garasjen. - Det er en hest.
- Jeg har sett den alt. - Kom nå her!
Hun er snill. Se, for en skjønnhet!
Forstå meg riktig. Solaristikken ser ut til å ha nådd en blindgate -
- nettopp som et resultat av ansvarsløst fantasteri.
Jeg vil vite sannheten, men du vil gjøre meg til tilhengeren din.
Jeg kan ikke dra slutninger av følelseluner. Jeg er ikke poet.
Målet er konkret: Ata stasjonen ut av bane, avslutte forskningen -
- og vedgå krisen i solaristikken eller å treffe ekstreme tiltak...
...som å bestråle havet. - Nei, ikke gjør det!
Hvorfor? Du ville jo fortsette forskningen for enhver pris.
Vil du ødelegge det vi ennå ikke evner å forstå?
Unnskyld, men jeg søkerikke kunnskap for enhver pris.
Kunnskap er bare sann på moralsk grunn.
Bare mennesket avgjør vitenskapens moral.
- Husk Hiroshima! - Ikke kall vitenskapen umoralsk!
Underlig...
Underlig? Det er ikke underlig.
Du er jo selv ikke sikker på at det ikke var hallusinasjoner.
- Jeg ser det jo på deg. - Takk, men vi har snakket ferdig.
- Hva skjedde? - Jeg drar!
Hvor da?
- Han er revisor, ikke forsker. - Ikke si sånt, Burton!
Vi har kjent hverandre i 20 år, men det må vel ta slutt en dag.
Lar du gutten være igjen?
Hvorfor fornærmet du ham? Du er altfor hard.
Det er farlig å slippe sånne som deg ut i rommet.
Alt er altfor ømtålig der!
Jorda har tilpasset seg sånne som deg gjennom mange forsakelser.
Er du misunnelig på at han vil begrave meg, og ikke du?
Det ble påstått at Solarisoseanene utgjør en egen slags hjerne.
Så ble det også lagt frem en djerv hypotese -
- om at havet er en tenkende substans.
Lenge har vi ikke kunnet bekrefte eller kontrollere den hypotesen.
Det er et program om Solaris.
Teorien har få ekte tilhengere igjen.
De fleste av dem har en skjebne knyttet til stasjonen.
På den store stasjonen for 85 personer arbeider nå 3 stykker.
Det er astrobiologen Sartorius, -
- kybernetikeren Snaut, -
- og fysiologen Gibarjan, som driver med...
- Jeg ringer fra byen. - Burton!
Anna, gå ut litt! Vi må prate.
Det jeg snakket med Chris om var ikke det viktigste -
- om Messenger, som hadde avvikende meningen på møtet.
Han ble interessert i Fechner, som forsvant i Solarisoseanet.
Fechner etterlot en farløs sønn. Han hadde forlatt familien.
Jeg og Messenger reiste til Fechners enke...
...og jeg så gutten selv. - Det har du ikke fortalt meg.
- Jeg så ingen grunn. - Nåvel. Fortsett!
Barnet så akkurat ut som det jeg så i Solarisoseanet.
Men han var ikke fire meter lang.
Han trenger ikke å vite det før oppskytingen...
...men vel fremme bør han ha det i minne.
Her er etterlatte papirer. Det som skal bevares er på rommet mitt.
Instituttarbeider, avhandlingen... Hvordan har alt dette blitt igjen?
Hvis noe skjer, så ber jeg om noen å ta hånd om dem.
Tenk på noe!
Ikke let etter filmen med leirbålet! Jeg tar den med meg.
Ja, gjør det.
- Klar, Kelvin? - Klar!
Slapp av. God tur! Hils de våre!
- Når er oppskytingen? - Du er på vei alt! Ha det bra!
Solarisstasjonen! Kan du gjøre noe?
Jeg mister visst stabilitet.
Hvor er dere, alle sammen? Dere har besøk!
Doktor Snaut?
Jeg er Kelvin, psykolog.
Jeg ser at du ikke ventet meg.
Har du fått radiogrammet?
Ja, selvsagt.
Hva er det med deg?
Unnskyld... Unnskyld.
Hvor er Gibarjan? Hvor er Sartorius?
Sartorius er på rommet sitt. Gibarjan er død.
Hvordan da, død?
Selvmord...
Unnskyld, men jeg kjente Gibarjan. Han ville aldri...
Han var i en dyp depresjon nesten hele tiden.
Siden dette kaoset begynte hos oss...
Hør etter... Hvil deg, ta et bad. Ta hvilket rom du vil.
Kom hit om en time.
Jeg ville treffe Gibarjan... Jeg mener Sartorius.
Senere. Du slipper neppe inn. Han er i laboratoriet.
Hør her, Snaut. Jeg forstår at det har hendt noe uvanlig.
Kanskje...
Doktor Kelvin...
Du forstår... Ja, kom tilbake om en time. Vær så snill...
Gå og hvil nå!
Hør! Nå er vi tre, sammen med Sartorius.
Du kjenner ham fra bilder, akkurat som meg.
Hvis du får se noe uvanlig... En annen... Prøv å ta det rolig!
- Hva skulle jeg se? - Det spørs på deg selv, liksom.
- Hallusinasjoner? - Nei... Men husk...
- Hva? - At vi ikke er på jorda.
Vet du hva? Kom heller i kveld, eller i natt.
Nei, kom i morgen tidlig.
A. GIBARJAN
MENNESKE
TILC. KELVIN
Hei, Chris.
Jeg har litt tid igjen og jeg bør fortelle litt -
- og advare deg om noe.
Du vet alt som har hendt meg.
Hvis ikke, kan Snaut, eller Sartorius, fortelle det.
Det som har... hendt meg...
...er uvesentlig.
Man kan egentlig ikke forklare det.
Jeg er redd at det som skjedde meg bare er selve begynnelsen.
Jeg vil det selvsagt ikke, -
- men det kan ramme deg og de andre også.
Det kan trolig ramme samtlige.
Men tro ikke at jeg har blitt gal.
Jeg har forstanden i behold, tro meg.
Du kjenner jo meg godt.
Jeg skal fortelle hvorfor jeg gjorde dette, hvis jeg rekker det.
Hvis det hender deg skal du vite... Det er ikke vanvidd.
Det er hovedsaken. Og hva gjelder fortsatt forskning -
- støtter jeg Sartorius i å utsette havet for bestråling.
Det er forbudt, men det er ingen annen utvei.
Vi... eller snarere du, vil bli trukket inn.
Det tilbyr kanskje en utvei, for her er vi kjørt fast.
Det er eneste sjanse til å få kontakt med dette monsteret.
Det er ingen annen utvei, Chris. Hvis...
Dr. Sartorius, jeg er Kelvin. Jeg kom for to timer siden.
Jeg har havnet i en slags underlig situasjon her.
Kort sagt: Hvis du ikke åpner, slår jeg inn døren.
Jeg åpner, men kom ikke inn. Jeg kommer ut.
Ok.
Jeg heter Kelvin.
Du bør ha hørt om meg. Jeg arbeidet med Gibarjan.
Jeg har hørt at Gibarjan... at han ikke er mer.
Så du kjenner til den historien alt.
Ja, det er ille. Jeg kan ikke detaljene, men han er vel død...
Det er ikke viktig. Alle dør.
Men han ville bli begravet på jorda. Er ikke rommet godt nok?
Gibarjan ville til markene. Jeg ville blåse i det, ikke Snaut.
- Vet du hvem Burton er? - Flygeren?
Ja, han deltok i søket etter Fechner.
- Fechner døde pent. Gibarjan... - Ikke snakk stygt om ham nå!
Ikke tenk på det nå! Tenk på plikten!
- Mot hvem? - Mot sannheten.
- Mot menneskene, altså. - Sannheten er ikke der. Se!
Ditt såkalte mot er bare umenneskelig!
Hør etter?
Gå din vei. Du er for følsom, syns jeg. Du får bli vant til det.
Ha det bra.
Jeg snakket med Sartorius...
En nifs type, syns jeg.
En høyt begavet vitenskapsmann.
Vet du hva... Jeg føler meg ikke så bra.
Du har det bra, du er bare ikke mottakelig forråd.
Er det noen annen enn oss tre på stasjonen?
Hvem har du sett?
Du advarte meg... Hvorfor?
- Hvem har du sett? - Er det et menneske?
Er hun virkelig?
Kan man ta på henne? Kan man såre henne?
Var siste gangen du så henne i dag?
Og du? Hvem er du, da?
Stille...
- Hvor kommer hun fra? - La meg være i fred!
Du er redd...
Ikke vær urolig.
Jeg tror ikke at du er gal.
Gal! Herregud... Du aner ikke.
Det ville vært en befrielse.
Hør her, Snaut...
Dette er jo absurd.
De kommer ikke til å forstå. De tror jo at jeg har blitt gal.
Jeg må gjøre det, selv om det er vanvidd. Jeg er redd.
Snaut og Sartorius kan komme. De forstår ikke selv hva de gjør.
Jeg er redd, Chris...
Jeg kan ikke...
Ingen vil kunne forstå...
Gibarjan, åpne! Ikke vær dum!
Det er oss, Snaut og Sartorius! Vi vil hjelpe deg!
De vil hjelpe meg.
Jeg kommer. Ikke bank.
Jeg er min egen dommer.
Har du sett henne?
Chris, dette er ikke vanvidd.
Det har snarere med samvittighet å gjøre.
Jeg håpet sånn at du ville komme tidsnok, Chris...
Hvordan har du...?
Så fint!
Men dette er jo ikke...
- Hvordan skjønte du hvor jeg var? - Hva, "hvordan"?
Det kiler.
- Hvor er tøflene mine? - Tøfler?
Nei... De er ikke der.
Hvem er dette?
Chris...
Det er meg...
Du vet...
Det føles som om jeg...
...har glemt noe.
Jeg kan ikke forstå...
- Elsker du meg? - Nå, Hari? Det vet du vel?
Jeg går min vei en stund. Vent her.
- Kan jeg ikke være med? - Jeg kommer straks.
- Nei! - Hvorfor?
Jeg vet ikke... Jeg kan ikke...
Hva kan du ikke?
Det føles som om jeg... må se deg hele tiden.
Er du et barn, eller? Jeg måtte jobbe, Hari!
Jeg oppfører meg som en tåpe.
Og du løperrundt like rufsete som Snaut.
- Som hvem da? - Som Snaut.
Snaut? Men hvordan vet du...?
Jeg må gå. Du kan få bli med.
Du må ta på romdrakt. Kle av deg.
Hjelp meg, jeg kan ikke knyte den opp.
Hvorfor ser du sånn på meg?
SOLARIS del to.
Klatre inn.
- Og du da? - Jeg kommer. Jeg skal lukke luka.
- Ligger du godt? - Ja, kom nå.
- Du kunne i det minste banke. - Jeg hørte noen prate.
Desto større grunn.
Har du hatt gjester? Du behandlet dem godt!
Nå, det tar ikke kål på deg.
Du begynte vel forsiktig?
Kanskje med ulike narkotika, gift, sovemedisiner?
Hvis du kom for å leke bajas kan du gå.
Iblant blir man bajas uten at man vil det.
Du prøvde vel tau eller hammer, iallfall?
Du kastet vel ikke et blekkhus, som Luther?
Så du låste henne inn, trykket på knappen og så var det klart.
Ikke få panikk neste gang.
Trykk på knappen fra korridoren! Ellers kan du brenne i hjel.
- Hva var det for noe? - Jeg vet ikke.
Men noe har vi kommet på, iallfall.
- Hvem var det som kom? - Hun døde for 10 år siden.
Du så en materialisering av forestillingen din om henne.
- Hva het hun? - Hari.
Alt begynte etter eksperimentene med røntgenstrålene.
Vi utsatte havets overflate for konsentrerte røntgenstråler.
- Men... - Du hadde flaks.
Denne kvinnen er bare fra fortiden din.
Tenk om det kom noe som du bare innbilte deg?
- Men jeg forstår ikke... - Havet reagerer på bestråling...
...ved å trenge inn i hjernene og hente ut minnefragmenter.
- Vender hun tilbake? - Både ja og nei.
- Hari 2... - Det kan være flere av dem.
- Hvorfor advarte du meg ikke? - Du ville ikke ha trodd meg.
Jeg ble redd og oppførte meg ikke helt...
Ikke bebreid deg selv.
De tenker på å avvikle stasjonen. Jeg ble sendt hit på grunn av det.
Hvis jeg skriver en rapport, skriver du under?
Tenk om det er kontakten vi har ventet på så lenge?
Natten er den beste tiden her.
Den minner på et vis om jorda.
Du kan lime papirremser ved ventilasjonshullene.
Om natten minner det om løv som bruser i vinden.
Det er Gibarjans oppfinnelse. Enkel, som alt genialt.
Sartorius hånte oss, -
- men han skjuler en sånn dings i skapet selv.
Du må hvile litt. Kom til biblioteket etterpå.
Jeg har satt opp en bokliste til deg.
Snaut, er det deg?
Chris, hvor er du?
Kom hit.
- Det er så mørkt... - Kom hit. Ikke vær redd.
Vent litt her! Jeg kommer igjen.
Jeg så at du ikke var der og ble redd...
- Hei, Chris. - Ja?
Du høres knapt. Snakk høyere.
Hva gjør du nå?
Ingenting...
Sartorius har bedt oss komme til laben.
- Kan du komme hit? - Ok, jeg skal prøve.
Chris! Hva er det som feiler meg?!
Har jeg epilepsi?
Dette er kona mi.
Hei.
- Vi har ventet på deg. - Jeg kunne ikke komme før nå.
- Er dette dine? - Nei, Snauts.
Så vidt jeg forstår er de oppbygd av...
- La oss kalle dem "gjester". - Nåvel.
Vi er oppbygd av atomer, men de er oppbygd av neutrinoer.
Men neutrinosystemer er jo ustabile.
Et kraftfelt rundt Solaris stabiliserer dem.
Du har et utmerket eksemplar.
Hun er kona mi.
Bemerkelsesverdig... Fantastisk.
Ta en blodanalyse av kona "di", da.
- Hvorfor? - Du vil bli edru.
Hva tror du, Snaut?
Helvete!
Jeg brente blodet med syre, men det regenereres.
Regenereres? Udødelighet! Fausts problem.
Tillat meg...
Det trengs ikke bomull.
Er du kvalifisert til å foreta en obduksjon?
Jeg sa jo at det er kona mi. Forsto dere ikke?
Å eksperimentere med dem er mer humant enn med kaniner.
Det er iallfall som om jeg skulle saget av mitt eget bein.
Var det vondt da du brøt deg gjennom døren?
Selvsagt.
Hør! Hvis du prøver noe...
- Du er heldig. - Hvorfor det?
Du har gjennom tankeløs lidenskap fått emosjonell kontakt.
- Kanskje hyggelig, men... - Sjalu?
- Kanskje jeg er det. - Nei, det er du ikke.
- Du er jo ikke skyldig. Jeg er. - I hva?
Når du til slutt har blitt forvandlet til en krøpling -
- kan du rope på oss. Vi skal tømme potta di.
- Hvem er du skyldig for? - Deg, blant annet.
Faren min filmet det meste, men jeg pyntet litt.
Du...
Jeg vet ikke hvem jeg er i det hele tatt. Jeg husker ikke...
Jeg lukker øynene og glemmer ansiktet mitt. Og du?
Hva?
- Vet du hvem du er? - Hvert menneske vet det.
Den kvinnen i den hvite pelsen hatet meg!
Hun døde før vi lærte hverandre å kjenne.
Hvorfor lyver du?
Jeg husker jo da vi drakk te -
- og hun ba meg gå.
Jeg reiste meg opp og gikk. Jeg husker det veldig godt.
Hva skjedde etterpå?
Så reiste jeg av sted, og vi så hverandre ikke mer.
- Hvor reiste du? - Til en annen by.
- Hvorfor? - Jeg ble overført.
Hvorfor reiste du uten meg?
Du ville jo ikke.
Ja, det husker jeg.
Unnskyld, jeg gikk forbi og trodde du var våken.
- Hva skjedde? - Regenerasjonen saktner ned.
Vi er kvitt dem om to, tre timer.
Kom du midt på natten for å fortelle meg det?
Jeg skal si deg hvorfor jeg kom...
Vi har tenkt at siden havet -
- ekstraherer gjestene våre ut av oss når vi sover-
- kan det kanskje gå å kommunisere våre våkne tanker.
- Ja, men hvordan? - Gjennom røntgenstråler.
Kanskje havet forstår og slutter med de åpenbaringene?
De idiotiske røntgenteoriene dine igjen.
Vi modulerer strålen med hjernebølgene fra en av oss.
Og denne noen er jeg? Alle tankene mine registrert...
Tenk om jeg vil at hun skal dø og forsvinne?
Skal jeg betro alt til den der... kremen?
Den har tatt sjelen min alt.
Chris, tiden flyr. Sartorius har foreslått et annet prosjekt.
Annihilatoren. Som bare ødelegger neutrinosystemer.
Hva er dette? Utpressing?
Det var jeg som overtalte ham.
Og forresten - glem det jeg sa!
I morgen har jeg fødselsdag. Du er herved invitert.
- Prøver du å bli venner? - Ja!
Ikke skrik! Hun sover!
Sover? Har hun lært å sove alt?
Dette ender ille til slutt.
- Hva foreslår du? - Ingenting...
Så du kommer til biblioteket i morgen?
Vi dekker på bordet.
Der er det i det minste ingen vinduer.
La oss gå nå! Sartorius venter.
Hun sover. Kanskje hun følger etter meg?
Ikke lås døren.
Hvilken dør? Det er bare et synsbedrag.
Jeg kommer tilbake.
Hvor skal du?
Unnskyld meg. Unnskyld.
Hvorfor sover du ikke?
- Du elsker meg ikke. - Slutt, Hari.
- Vi må snakke. - Om hva da?
Chris... Jeg vet ikke hvor jeg kommer fra.
- Kanskje du vet det? - Hva mener du?
Vent litt. Ikke avbryt.
Hvis du vet det, og av noen grunn ikke kan si det, -
- kan du kanskje gjøre det en dag, Chris?
Hva snakker du om? Jeg forstår ærlig talt ikke.
Du vil bare ikke...
Du er redd.
Javel, da skal jeg fortelle.
Jeg er ikke Hari. Den Hari er død...
Hun tok gift.
Og jeg... er en helt annen.
- Hvem fortalte deg det? - Sartorius snakket med meg.
I går natt?
Du ville ha sagt det selv.
Herregud... Hvilken forskjell hadde det gjort?
Hvordan har du hatt det siden? Har du vært forelsket i en annen?
- Jeg vet ikke. - Har du tenkt på meg?
Ja, men ikke hele tida.
Bare når det gikk dårlig.
Det virker som om vi har blitt lurt.
Og jo lenger dette fortsetter, desto verre vil det slutte for deg.
Akkurat for deg, Chris.
Hvordan kan jeg hjelpe deg?
Si! Hva...
Hva skjedde med henne?
Vi kranglet. Den siste tiden kranglet jeg og hun mye.
Jeg tok sakene mine og stakk.
Hun antydet... men hun sa det ikke rett ut.
Hvis man har levd med noen lenge trengs det ikke.
Jeg trodde det bare var ord, men så husket jeg at jeg etterlatt-
- Laboratoriepreparater...
...i kjøleskapet og forklart henne effekten de har.
Jeg ble redd og ville dra til henne, -
- men tenkte på hva som kunne skje hvis jeg tok henne på alvor.
Jeg reiste til henne tre dager senere.
Hun var død alt. Hun hadde et nålestikk i armen.
Dette?
Hvorfor gjorde hun det?
Hun følte at jeg ikke virkelig elsket henne.
Deg elsker jeg.
- Chris... - Ja?
Jeg elsker deg!
Sov nå.
Jeg får ikke sove.
Nei, det er virkelig ikke søvn. Det er en drøm i drømmen.
Som om det ikke er inni meg, men lenger bort.
Det er likevel en slags drøm.
Det virker som om helten vår ikke dukker opp.
- Hvorfor? - Kanskje han har gjester?
Alle er her!
Du er en og en halv time for sen.
Hva er det du leser?
Det er bare skrot!
Skrot!
Hvor er...?
Her er den!
De kommer om natten...
...men man må sove en gang!
Det er problemet.
Mennesket har mistet soveevnen.
Du burde lese. Jeg er litt overeksaltert.
"Jeg vet bare en ting, herre. Når jeg..."
"Når jeg sover føler jeg verken frykt, håp, møye eller behag."
"Takk til den som oppfant søvnen."
"Det er den eneste vekten som gjør både" -
- "konge og hyrde, tåpe og vis jevnbyrdige."
"Tung søvn har bare en ulempe: den ligner døden for mye."
"Aldri før, Sancho, har du framført en slik utsøkt tale."
Det er fantastisk. Nå kanskje jeg kan få tilføre noen egne ord?
Jeg foreslår en skål for Snaut-
- for motet og pliktfølelsen hans.
For vitenskapen og Snaut!
Vitenskapen? Tullprat!
I denne situasjon holder verken middelmådighet eller geni!
Vi har ingen ambisjon om å erobre noe Kosmos.
Vi vil utvide jorda til dens grenser.
Vi vet ikke hva vi skal gjøre med andre verdener.
Vi trenger et speil.
Vi kjemper sånn for kontakt, men vil aldri finne den.
Vi er i den idiotiske stillingen til et menneske som streber-
- etter et mål som han frykter og ikke trenger.
Mennesket trenger mennesket!
Skål for Gibarjan! For hans minne!
Selv om han ble redd.
Nei, Gibarjan ble ikke redd.
Det fins verre ting.
Han døde, siden han ikke så noen utvei.
Han trodde at det bare skjedde ham.
Herregud... Dette gnålet er som annenklasses Dostojevskij.
- Du tar på deg for mye. - Kjenner min plass. Jeg jobber.
Naturen skapte mennesket fordi hun ville forstå det.
På veien mot sannheten er mennesket dømt til kunnskap.
Resten er bare innfall.
Tillat meg å spørre: Hvorfor kom du til Solaris?
- "Hvorfor"? - Ingenting interesserer deg.
Bortsett fra romansen med din tidligere kone.
Dere velter dere i senga hele dagen.
Er det på den måten du oppfyller dine plikter?
Du har mistet kontakten med virkeligheten, er bare en latsabb.
Det holder! Vær litt hyggelig. La oss skåle for Gibarjan!
- For mennesket er den et eksil! - Var ikke Gibarjan menneske?
Slutt, Chris. Ikke mas.
Det er fødselsdagen min.
- Det er min dag i dag. - Selvsagt.
Jeg syns at Chris... Kelvin...
...er mer logisk. Under inhumane kår handler han menneskelig.
Men dere later som om dette ikke angår dere -
- og at gjestene... deres bare er noe fra utsiden... som forstyrrer.
Men de er jo dere selv, samvittigheten.
Og Chris elsker meg.
Kanskje ikke, forresten. Kanskje han bare verner seg mot seg selv.
Gjennom å ha meg levende vil han...
Det spiller ingen rolle. Det handler ikke om hvorfor.
Nei, det er ikke Chris.
- Men dere... Jeg hater dere alle! - Jeg...
Ikke avbryt, jeg er tross alt kvinne!
Du er verken kvinne eller menneske.
Forstå nå dette her, hvis du kan forstå noe i det hele tatt.
Hari fins ikke! Hun er død.
Du er bare en reproduksjon av henne.
En mekanisk reproduksjon! En kopi! En matrise!
Ja...
Kanskje det.
Men jeg...
Jeg holder på å bli menneskelig!
Og jeg føler ikke mindre enn dere.
Tro meg...
Jeg kan ikke leve uten ham.
Jeg...
...elsker ham.
Jeg er et menneske...
Du er så grusom...
Reis deg med en gang!
Kjære venn!
Ingenting er lettere.
Vi krangler unødvendig.
Vi taperverdigheten og våre menneskelige trekk.
Nei, dere er menneskelige, hver og en på sin måte.
Det er derfor dere krangler.
Håper jeg ikke forstyrrer?
Du er et godt menneske. Men du ser grusom ut!
Jeg er faktisk helt utslitt.
Hjelp meg litt.
Har virkelig et menneske, som er klar til å ofre livet sitt-
- for å få rede på sannheten bak denne ulykksalige kontakten -
- ikke rett til å drikke seg full?
Han er i sin fulle moralske rett.
Tror du på oppdraget vårt, da?
Jeg skal ikke gå til meg. Det er viktig å ikke sovne.
Jeg skal gå til Faust.
I vår Faust, Sartorius, laboratorium søker man midler mot udødelighet.
Og vi?
Kom, vi åpner alle bunnluker og skriker alt vi kan!
Kanskje den hører.
Men... Hva skulle vi kalle den?
Kanskje vi skulle rise den med bjørkeris?
Eller kanskje be til den...
- Hva skjedde? - Jeg slo igjen døren, hun er her.
Gå du. Jeg har det bedre. Stasjonen gjør en manøver snart.
Klokken 17.00 blir det 30 sekunder vektløshet.
Ikke glem det.
Hari?
Unnskyld, elskede. Jeg drømte meg bort.
Er det noe galt?
Nei, ingenting... Alt er bra.
Hun drakk flytende oksygen...
Hun gjorde det av desperasjon.
Det vil bli enda verre. Med deg blir hun stadig menneskeligere.
- Gjør som Sartorius! - Takk forrådet.
- Hva skal du gjøre? - Vent på gjenkomsten hennes!
Og så? Forlate stasjonen?
Chris, hun kan bare leve her på stasjonen.
Hva skal jeg gjøre, da? Jeg elsker henne!
Hvem da? Hun her? Eller hun i raketten?
Hun drar tilbake, og vil dra tilbake om og om igjen.
Ikke gjør et vitenskapelig problem til en fyllehistorie!
Jeg kjente det på meg at dette ville slutte ille.
Du burde hjelpe henne.
For et oppstyr.
Jeg kan ikke venne meg til disse gjenoppstandelsene!
Er det jeg?
Hva?
Hvorfor?
Nei. Det er ikke meg.
Det er meg... Hari fins ikke...
Og du... Kanskje ikke du heller...
- Slutt, Hari. - Jeg er ikke Hari!
Åpenbaringen din er kanskje en tortur? Kanskje havet sendte deg?
Men du betyr mer for meg enn alle vitenskapelige sannheter!
- Er jeg lik henne? - Du var lik henne.
Nå er du, og ikke hun, den ekte Hari.
Si meg...
Syns du jeg er motbydelig fordi jeg er sånn?
- Syns du jeg er ekkel?! - Nei.
- Du lyver! - Slutt!
Ikke rør meg.
Jeg elsker deg!
Hari, hva er det med deg?
Ingenting...
Jeg drar ikke tilbake til jorda.
Jeg skal leve med deg her på stasjonen.
Du...
Jeg er redd.
Den blir aktivert. Ditt encefalogram hjalp.
Når vi viser medynk tømmer vi sjelene våre.
Det er kanskje sant.
Lidelse gir livet et grått og tvilsomt utseende.
Men, jeg må tilstå...
Nei, jeg vet ikke...
Er det vi ikke trenger for å leve nødvendigvis skadelig?
Nei, det er heller ikke sant. Naturligvis ikke.
Husker du Tolstoj?
Lidelsene hans over det umulige i å elske hele menneskeheten?
Hvor lang tid har ikke gått siden?
Jeg kan ikke tenke meg... Hjelp meg.
Jeg elsker deg jo.
Kjærlighet er noe du kan kjenne, -
- men en kan ikke forklare den. Man kan bare forklare ideen.
Du elsker det du kan miste:
Deg selv, en kvinne, hjemlandet...
Til i dag har mennesket og jorda ikke kunnet bli nådd av kjærlighet.
Det er så få av oss. Noen få milliarder. En håndfull!
Kanskje vi bare er her for å forstå vår art som årsak til kjærlighet?
Jeg tror han har feber.
Hvordan døde Gibarjan? Du har enda ikke fortalt det.
Jeg skal fortelle... senere.
Gibarjan døde ikke av skrekk... Han døde av skam.
Den følelsen vil redde menneskeheten!
Mamma, jeg...
- Jeg er to timer forsinket. - Jeg vet det.
Hvordan var reisen?
Den var god. Jeg er litt trøtt.
Herregud... Den begynner å gå for sent igjen.
- Jeg skal ordne det. - Du har god tid.
Du, det er pinlig... Jeg vet ikke hvorfor...
Jeg kan ikke huske ansiktet ditt i det hele tatt.
Du ser ikke frisk ut.
- Er du lykkelig? - Ja. Et upassende begrep.
Det er... veldig synd.
Jeg er veldig alene nå.
Hvorfor skader du oss?
Hva ventet du på? Hvorfor ringte du ikke?
Du lever et så rart liv.
Du er så uflidd og skitten.
Hvordan havnet du i den tilstanden?
Hva er dette?
Vent, jeg kommer straks.
Hari...
Hva er det? Er alt bra?
Hvor er Hari?
- Hva er dette? - Hari er ikke mer.
"Chris, jeg er lei for at jeg var nødt til å lure deg" -
- "men det var eneste måten."
"Det blir best for oss begge."
"Jeg ba dem selv om dette."
"Ikke legg skylden på noen! Hari."
Hun gjorde det for din skyld.
- Snaut... Hør etter. - Ro deg ned, Chris.
Hvordan skjedde det?
Annihilatoren. En eksplosjon av lys, et vindpust.
Tenk at vi kranglet så mye de siste dagene!
Snaut, hvorfor plager den oss sånn?
Vi har tapt vårt kosmiske perspektiv.
Før var det mer tilgjengelig. Man spurte ikke hvorfor.
Husker du myten om Sisyfos?
Siden vi sendte ditt encefalogram har ikke en eneste gjest kommet.
Det har til og med begynt å skje ufattelige ting med havet.
Det har begynt danne øyer på overflata. Først en, så et par til.
Tror du det forsto oss?
Uten videre, med en gang...
Men nå er det i det minste håp, Chris...
- Hvor gammel er du? - 52.
Har du vært her lenge?
- Leste du ikke bakgrunnen min? - Jo.
Du... Etter alle år du har levd her...
...føler du fremdeles tilknytning til livet... der?
Du er en ekte eksistensialist. Skal du spørre om livets mening?
Ikke vær ironisk.
Det er en banalt spørsmål.
En lykkelig menneske viser liten interesse for meningen med livet.
Man burde spørre sånt i slutten av livet.
Vi vet ikke når livet tar slutt, og det er derfor vi har det travelt.
De lykkeligste menneskene er de -
- som aldri interesserer seg for de forbannede spørsmålene.
Det vi vil er å vite, og for å bevare enkle sannheter-
- trenger vi allegorier om lykke, død og kjærlighet...
Kanskje du har rett, men prøv å ikke tenke på dette.
Å tenke på det er det samme som å vite når man skal dø.
Uvissheten om det gjør oss praktisk talt udødelige.
Uansett er oppdraget mitt fullført.
Hva skal jeg gjøre? Dra tilbake til jorda?
Alt vil etterhvert vende tilbake til det normale.
Nye interesser og bekjentskaper, men de blir ikke så dype.
Aldri.
Og har jeg rett til å frasi meg -
- en innbilt, mulig kontakt med havet -
- som min art prøver å strekke en tråd av forståelse til?
Skal jeg bli her, blant ting vi begge har rørt ved -
- og som ennå husker våre åndedrett?
I hvilket hensikt? For å vente på gjenkomsten hennes?
Nei, jeg nærer ikke det håpet.
Det eneste som gjenstår for meg er å vente.
På hva? Jeg vet ikke... Nye undere.
Er du ikke trett?
Nei, jeg har det helt utmerket.
Jeg syns det er på tide at du drar tilbake til jorda.
Syns du?
Oversettelse: PrimeText International, 2008.
Textadmin: www.primetext.tv PrimeText International, 2008